(untitled) (ПРАВОВІ ГОРИЗОНТИ, 2025)
У контексті повномасштабного збройного конфлікту, спричиненого агресією Російської Федерації проти України, цифрові технології стали невід’ємною частиною як бойових дій, так і повсякденного життя цивільного населення. Це створює безпрецедентні виклики для забезпечення та захисту прав людини. У статті аналізуються ключові питання, що виникають на перетині цифрових технологій, прав людини та збройного конфлікту в українському контексті. Розглядається використання цифрових платформ для поширення дезінформації та пропаганди, що порушує право на отримання достовірної інформації, а також контрзаходи проти цих явищ та пов’язані з ними ризики обмеження свободи слова. Аналізуються загрози праву на приватність та захист персональних даних, що виникають внаслідок посилення державного спостереження та збору даних в умовах воєнного стану, з акцентом на важливості дотримання принципів законності та мінімізації даних. Висвітлено вплив кібератак на критичну інфраструктуру як фактор, що порушує соціально-економічні права цивільного населення, та складність юридичної кваліфікації таких дій. Водночас демонструється позитивний потенціал цифрових технологій як інструменту документування воєнних злочинів та порушень прав людини з використанням розвідувальних даних з відкритих джерел (OSINT), фото- та відеодоказів, що підкреслює важливість дотримання стандартів обробки цифрових доказів (наприклад, Протоколу Берклі). Стаття базується на аналізі сучасних досліджень українських академічних установ, правозахисних та експертних організацій. Робиться висновок про необхідність комплексного підходу, що включає вдосконалення національного законодавства та міжнародно-правових норм, посилення кібербезпеки, розробку стандартів роботи з цифровими доказами та забезпечення балансу між потребами національної безпеки та захистом основоположних прав і свобод людини у воєнний час.