(untitled) (ПРАВОВІ ГОРИЗОНТИ, 2025)
У цій статті розглядається теоретичний та практичний зв’язок між судовим тлумаченням та конкретизацією правових норм як взаємопов’язаними, але різними інструментами правозастосування. На основі систематичного аналізу доктринальних підходів та сучасної судової практики дослідження визначає їх функціональне призначення, спільні риси та критерії диференціації. Стверджується, що судове тлумачення, перш за все, спрямоване на уточнення значення, обсягу та меж правових норм з метою забезпечення єдності праворозуміння та узгодженості судової практики, тоді як конкретизація служить для деталізації та адаптації абстрактних нормативних положень до обставин конкретних правовідносин. Особлива увага приділяється принципу правової визначеності та ризикам, пов’язаним з надмірною конкретизацією, яка може призвести до фактичного перетворення судового тлумачення на судову правотворчість. Спираючись на нещодавні рішення Верховного Суду України, стаття демонструє перехід від формалістичного судочинства до рефлексивної та аналітичної моделі правосуддя, в якій суди розробляють практичні критерії для застосування оціночних концепцій та для усунення законодавчих прогалин. У дослідженні робиться висновок, що розробка єдиних методологічних підходів і стандартів для судового тлумачення та уточнення є важливою для покращення якості правоохоронної діяльності, забезпечення правової визначеності та підтримки балансу між регуляторною гнучкістю та межами судової дискреції.