(untitled) (ПРАВОВІ ГОРИЗОНТИ, 2025)
Ефективність громадського контролю за діяльністю органів виконавчої влади в Україні обмежена фрагментарним законодавством та відсутністю єдиного комплексного закону. Це ускладнює організацію інструментів участі громадськості та їх практичну реалізацію. Водночас, розширення сфер державної політики, в яких суспільство очікує підзвітності та прозорості, вимагає чіткої класифікації інструментів контролю та визначення їх правової природи. Метою дослідження є визначення фундаментальних підходів до розуміння та класифікації форм громадського контролю за органами виконавчої влади, а також визначення їх груп, критеріїв класифікації та взаємозв’язку з чинним законодавством. У цьому дослідженні використовується нормативно-догматичний аналіз конституційного та адміністративного законодавства, порівняльний аналіз зарубіжного досвіду демократичних держав, а також системно-структурний та класифікаційний підходи. Також використовується функціональний аналіз механізмів застосування форм громадського контролю в державному управлінні. Використання комплексного методологічного підходу дозволяє розглянути форми громадського контролю в їхній системній єдності, взаємозв’язку та практичному функціонуванні, а не ізольовано. У дослідженні обґрунтовано, що форми громадського контролю відрізняються своєю правовою природою та механізмами реалізації, і що їх слід розглядати як цілісну систему. Запропоновано класифікацію, яка базується на: (i) способі реалізації (інституційний, партисипативний, інформаційно-комунікаційний); (ii) терміни (превентивні або ретроспективні); та (iii) зміст заходів (консультативні, інформаційно-аналітичні, експертно-оцінювальні, наглядові, засновані на скаргах, правозахисні, судові, комунікаційно-освітні, ініціативні та адвокаційні, цифровий нагляд та медіація/досягнення консенсусу). Продемонстровано інтегративну роль громадської експертизи, громадських консультацій, доступу до публічної інформації та механізму звернень громадян.